TAMPEREEN YLIOPISTO

Jouni Vilkka

Tietoteorian ja uskonnon suhde Alvin Plantingan ajattelussa

"Warrant-trilogian" tarkastelua

________________________________________
*****
Harjoitusaine
pro gradu-tutkielmaa varten
Matematiikan, tilastotieteen ja filosofian laitos / Filosofia
Tampereen yliopisto
Syyslukukausi 2004
2004-11-11

Sisällys

1. "Warrant-trilogia"	2
2. Tieto ja sen "tae"	4
2.1 Tiedon määritelmiä	4
2.2 Tae tiedon ehtona	6
2.3 Asianmukainen toiminto	7
3. Kristinuskon tae	8
3.1 A/C malli	8
3.2 Sensus divinitatis ja asianmukainen toiminto	10
3.3 Seurauksia	11
4. Tämä ei ole tarinan loppu	13
Lähteet ja kirjallisuus	14

1. "Warrant-trilogia"

Eräs nykyaikaisen uskonnonfilosofian keskeisimpiä aiheita on (ollut ja on edelleen) uskonnollisen uskomuksen rationaalinen oikeutus. Perinteisen foundationalismin kyseenalaistuminen (ks. kappale 2.2) johti eräitä filosofeja lähestymään tätä kysymystä uusin tavoin. Näistä tavoista reformoituna epistemologiana (Reformed epistemology) tunnettu suuntaus on kuuluisin. Termin voisi kääntää myös reformaation epistemologiaksi, koska tämä suuntaus perustuu uskonnollisen reformaation (joka Suomessa myös uskonpuhdistuksena tunnetaan) merkkihenkilöiden, kuten Jean Calvinin, ajatteluun. Kyseessä on siis protestanttinen uskonnonfilosofia. Koska se nähdäkseni pyrkii kuitenkin uudistamaan tietoteoriaakin, on mielestäni käännös "reformoitu epistemologia" melko osuva. 
Alvin Plantinga on eräs aikamme kuuluisimmista tietoteoreetikoista ja uskonnonfilosofeista. Hänen 1993 - 2000 kirjoittamansa kolmiosainen kirjasarja käsittelee tietoteoriaa (epistemologiaa) ja uskonnonfilosofiaa uskonnollisesta näkökulmasta ja edustaa reformoitua epistemologiaa ehkä parhaimmillaan. "Warrant-trilogiaksi" kutsumani kokonaisuus sisältää teokset Warrant: The Current Debate (1993; tästä lähtien WCD), Warrant and Proper Function (1993; WPF) ja Warranted Christian Belief (2000; WCB). Näiden kirjojen tarkoitusta ja painotusta kuvaa niiden suhteelliset kootkin. Plantinga itse kommentoi trilogian viimeistä osaa seuraavasti:

Olen lukijalle velkaa anteeksipyynnön kirjan epätavallisen pituuden vuoksi. Ainoa mitä voin puolustuksekseni sanoa on, että sen pituus johtuu päätöksestäni olla sortumatta tetralogian kirjoittamiseen: trilogiakin on ehkä turhan kurittomasti pitkittynyt, mutta tetralogiaa ei voisi antaa anteeksi. (Luulenpa, että kyynikko saattaisi kyseenalaistaa eron tetralogian ja sellaisen trilogian välillä, jonka viimeinen osa on kaksi kertaa edeltäjiensä pituinen.)

Kuten tämän itsenäisenäkin luettavaksi tarkoitetun osan (WCB) pituus antaa ymmärtää, Plantingan motiivina on kristinuskon puolustaminen sen irrationaaliseksi tuomitsevalta kritiikiltä. Tämän hän tekee reformoidun epistemologian lähestymistapaa noudattaen.

Reformoitu epistemologia edustaa uutta lähestymistapaa uskonnollisen uskomuksen oikeutukseen, koska se argumentoi uskon Jumalaan olevan asianmukaisesti perustava (properly basic). Niinpä uskomus, että 'Jumala on olemassa' ei vaadi mitään muuta uskomusta tai propositiota ollakseen oikeutettu.

	Perinteisen 'oikeutuksen' (justification) sijaan Plantinga tosin puhuu 'takeesta' (warrant), joka ei ilmeisesti vastaa useimpien muiden filosofien (eikä ainakaan tämän kirjoittajan) "intuitioita". Tämä käsite on Plantingan trilogian keskeisin — kuten kirjojen nimistäkin näkee — joten puolet tästä artikkelista onkin omistettu sen käsittelylle. Käsitteen merkitys Plantingan uskonnonfilosofiassa selviää jälkimmäisessä puoliskossa, jossa esitellään hänen uskonnolleen rakentamaansa puolustuslinjaa hieman tarkemmin.

2. Tieto ja sen "tae"

2.1 Tiedon määritelmiä

Perinteisen tiedon määritelmän mukaan tietoa on (i) perusteltu, (ii) tosi (iii) uskomus — että jokin olisi tietoa, on sen toteutettava nämä kolme ehtoa. Ensimmäinen ehto on perinteisesti ymmärretty väitteen tai uskomuksen oikeutuksen (justification) vaatimuksena. Tämän on tarkoitus erottaa aito tieto esimerkiksi onnekkaasta arvauksesta. 
Plantingan mukaan tässä oikeutuksessa on kyse tiedollisesta vastuusta (epistemic responsibility), eli tietoa on perinteisessä tietoteoriassa sellainen uskomus, jonka uskoja ei syyllisty tiedolliseen vastuuttomuuteen muodostaessaan kyseisen uskomuksen tai säilyttäessään uskonsa siihen.
Myös John Pollockin ja Joseph Cruzin mukaan oikeutettu uskomus on sellainen, joka on "tiedollisesti hyväksyttävää" uskoa ("epistemically permissible" to hold). Tiedollinen oikeutus on siis normatiivinen käsitys, joka liittyy siihen, mitä pitäisi tai ei saisi uskoa. He kuitenkin erottavat tiedollisen hyväksyttävyyden sekä moraalisesta että prudentiaalisesta hyväksyttävyydestä. Heidän mukaansa saattaa siis olla hyväksyttävää uskoa väitteitä muistakin kuin tiedollisista syistä.
Tämä nykyään yleinen käsitys liittyy keskusteluun, jonka aloitti (tai ainakin teki keskeiseksi) William Clifford artikkelillaan "The Ethics of Belief", jossa hän esittää (Plantingan mukaan "hurmaavasti ja hillitysti vähätellen"), että "on väärin aina, kaikkialla ja kenen tahansa uskoa mikä tahansa väite ilman riittäviä todisteita". Clifford kannattaa siis evidentialismina tunnettua tietoteoreettista näkemystä. (Hänen versionsa on luultavasti evidentialismin jyrkin muoto.) Tämän teorian mukaan uskomus oikeutetaan todisteilla (evidence). Evidentialismia ei, sanalle yleisesti annetusta merkityksestä huolimatta, pitäisi ymmärtää niin, että se hyväksyy vain tieteellisen tai oikeudellisen todistusaineiston tiedon perustaksi. Perinteisesti filosofit ovat hyväksyneet neljä todistuksen lähdettä: havainnon, introspektion, järjen ja muistin. Cliffordin vaativa käsitys on myös selvästi normatiivinen, eli sitä voidaan myös sanoa deontologisen tietoteorian versioksi. 
Plantingan mukaan perinteinen tiedollinen oikeutus onkin nimenomaan deontologinen oikeutus. Deontologia taas implikoi internalismin, eli käsityksen, jonka mukaan oikeutus on "sisäinen" asia: ketään ei voi syyttää sen tekemisestä, mitä hän pitää oikeana, kunhan hän ei ole tähän tulokseen päätynyt moitittavalla tavalla.
Tähän mennessä mainitut tietoteoreettiset näkemykset yhdistyvät (ainakin Plantingan mukaan) klassisessa foundationalismissa (classical foundationalism). Sen perusajatuksena on, että uskomukset muodostavat hierarkkisen järjestelmän, jonka pohjana ovat perustavat uskomukset (basic beliefs) ja näiden päällä, niiden varassa mahdollisesti kerroksittain, loput uskomukset (non-basic beliefs). Ylemmät uskomukset saavat oikeutuksensa alemmilta, jolloin niiden oikeutus pohjimmiltaan nojaa perususkomuksiin. Uskomusjärjestelmää kokonaisuudessaan Plantinga kutsuu noeettiseksi rakenteeksi (noetic structure). Nämä perususkomukset muodostetaan evidentialismin mukaisesti (aisti)havainnon, introspektion, järjen tai muistin "todisteiden" (evidence) perusteella. Klassinen foundationalismi myös (normatiivisesti) vaatii, että uskomuksia muodostetaan nimenomaan näin, eikä väärin perustein tai episteemisiä velvollisuuksia rikkoen.
2.2 Tae tiedon ehtona

Edmund Gettier esitti vuonna 1963 artikkelissaan "Is Justified True Belief Knowledge?" haasteen perinteiselle tiedon määritelmälle: hän osoitti kahdella esimerkillä, että uskomus voi olla oikeutettu, mutta väärällä tavalla. Tämä on saattanut vähentää foundationalismin suosiota koherenssiteorioiden ja eksternalismin (kuten probabilismin tai reliabilismin) hyväksi, mutta reformoitu epistemologia ei ole sitä hylännyt. Syynä tähän on tietysti perususkomusten asema, joka mahdollistaa esimerkiksi Plantingan kristinuskon apologiassaan käyttämän strategian. Mutta pureksimatta ei reformoitu epistemologikaan foundationalismiaan niele: Plantinga onkin muokannut ja parannellut sitä, erityisesti juuri oikeutuskäsityksen osalta. Plantinga ei pidä sitä tiedon ehtona, vaan tarjoaa tilalle käsitettä 'tae' (warrant): 

[T]ae: se, mitä tahansa se onkaan, mikä yhdessä totuuden kanssa erottaa tiedon pelkästä todesta uskomuksesta.

Tae on normatiivinen, asteittainen ja mahdollisesti monimutkainen määrä (quantity), joka tekee uskomuksesta tietoa, jos sitä on riittävästi. Tiedollisten velvollisuuksien noudattaminen tai deontologinen oikeutus ei Plantingan mukaan koskaan riitä takaamaan, että uskomus on tietoa. Vaikka tietoon kuuluukin normatiivinen osa, tae ei hänen mukaansa ole deontologiasta riippuvainen. Takeen uskomus saa vain, jos tietyt ehdot täyttyvät. Olennaista on uskomusten muodostuminen oikealla tavalla, oikeasta syystä, asianmukaisen toiminnon tuottamina.

2.3 Asianmukainen toiminto

Plantingan mukaan takeessa (warrant) keskeistä on asianmukainen toiminto (proper function). Ollakseen tietoa, uskomuksen täytyy ensiksikin olla sellaisten toimintojen (faculties, eli taitojen tai kykyjen) muodostama, jotka toimivat asianmukaisesti — eivätkä siis ole toimintahäiriössä (subject to dysfunction). Toiseksi, uskomuksen täytyy muodostua sellaisessa kognitiivisessa ympäristössä (cognitive environment), jollaiseen tämä toiminto on "suunniteltu". Lisäksi, tämän toiminnon täytyy olla suuntautunut totuutta kohti (aimed at the truth), eli tosien uskomusten tuottamiseen. (Kaikki kognitiiviset toiminnot eivät tuota tosia uskomuksia, vaikka toimisivatkin asianmukaisesti.) Viimeiseksi, käytetyn toiminnon tai taidon "valmistussuunnitelman" (design plan) täytyy olla "hyvä" (good one). Tällä Plantinga tarkoittaa lähinnä luotettavuutta (reliability): toiminnon täytyy olla niin "hyvin suunniteltu", että on olemassa hyvä, objektiivinen todennäköisyys (probability), että sen oikeissa olosuhteissa muodostama uskomus on totta.
	Plantinga tarkentaa teoriaansa kognitiivisen ympäristön osalta jakamalla sen maksiympäristöön (maxienvironment) ja miniympäristöön (minienvironment). Näistä ensimmäinen on se ympäristö, johon kognitiiviset kykymme on suunniteltu (sikäli kuin emme ole "aivoja vadissa" tai muuta vastaavaa), eli makroskooppinen, Maapallonpäällinen todellisuutemme. Kognitiiviset kykymme ovat maksiympäristössä luotettavia, vaikka ne eivät sielläkään toimi täydellisesti. Tämän ympäristön sisällä on kuitenkin useita miniympäristöjä, jotka voivat olla kyvyillemme sopimattomia ja harhaanjohtavia. Tämä ei tarkoita mitään kovin ihmeellistä, sillä Plantingan mukaan jopa pysähtynyt kello voi muodostaa tällaisen miniympäristön nopeasti sitä vilkaistessamme: luottamuksemme kellon toimintaan johtaa väärän uskomuksen muodostumiseen.

3. Kristinuskon tae

3.1 A/C malli

Esitettyään ja puolustettuaan tietoteoriaansa ja erityisesti sen tae-käsitystä, Plantinga soveltaa sitä uskonnonfilosofiaan. Hän esittelee Tuomas Akvinolaisen (Aquinas) ja Jean Calvinin ajatusten tulkintaansa perustuvan "A/C mallin", sekä tämän mallin laajennetun version (the extented Aquinas/Calvin model). Ensimmäisen on tarkoitus osoittaa, kuinka teismillä voi olla tae ja toinen laajentaa argumentin koskemaan kristinuskoa, joka on tarkemmin määritelty teismin muoto. Plantinga esittää näistä malleista neljä väitettä: 

1.	Ne ovat tiedollisesti (epistemically) mahdollisia - siis eivät vain laajasti loogisessa (broadly logical) mielessä mahdollisia, vaan mahdollisia myös nykytiedon valossa.
2.	Näiden mallien mukaisen uskon rationaalisuudelle, oikeutukselle, tai takeelle ei ole mielekästä haastetta (sensible challenge), joka ei ole myös haaste niiden totuudelle. Toisin sanoen, de jure ja de facto -haasteita ei voi erottaa toisistaan. Tämä tarkoittaa, ettei (Plantingan mukaan) voida mielekkäästi haastaa erikseen kristinuskon totuutta ja rationaalisuutta, vaan ainoastaan molemmat yhdessä.
3.	Nämä mallit ovat, paitsi mahdollisia ja filosofisen haasteen tavoittamattomissa, myös tosia tai ainakin lähellä totuutta (verisimilitudinous). Plantinga ei kuitenkaan yritä vakuuttaa lukijaa väitteen perusteista, eikä etenkään osoittaa (show tai demonstrate) sitä oikeaksi (ainakaan "Warrant-trilogiassa").
4.	Esiteltyjen mallien kaltaisia malleja on muitakin, ja jos "klassinen kristinusko" (eli kristinuskon muoto, jota Plantinga kannattaa) on totta, jokin näistä malleista on hyvin todennäköisesti myöskin totta.

Koska Plantingan varsinaisen mielenkiinnon kohde on kristinusko, voimme ohittaa teismiä yleisemmin koskevan mallin ja siirtyä suoraan laajennetun A/C mallin esittelyyn (joka tietysti sisältää suppeamman mallin). 
Tämän mallin mukaan Jumala loi ihmiset omiksi kuvikseen eli niin, että meillä oli oikeanlaiset mieltymykset (appropriate affections) ja tieto Jumalasta. Sitten ihmiskunta lankesi syntiin, tilaan, josta tarvitsemme pelastusta (rescue) ja lunastusta (redemption). Jumala otti käyttöönsä pelastussuunnitelman (plan of salvation): kolminaisuuden (trinity) toisen persoonan eli Jeesus Kristuksen ruumiillistuminen (incarnation) ja elämä, sovittava (atoning) kärsimys ja kuolema, sekä ylösnousemus (resurrection) tarjoavat ihmisille mahdollisuuden pelastua synnistä ja uudistaa suhteensa Jumalaan.
Toteuttaakseen suunnitelmansa, Jumalan oli informoitava ihmisiä pelastussuunnitelmastaan. Niinpä hän järjesti pyhän kirjoituksen (scripture) eli Raamatun, valmistuksen. Raamattu on kokoelma ihmisten kirjoituksia, joista jokainen on erityisesti Jumalan inspiroima (specially inspired) sillä tavalla, että hän on itse niiden pääasiallinen tekijä (principal author). Näin koko Raamattu on siis pääasiassa Jumalan itsensä kirjoittama.
Jotta Raamatun teksti vaikuttaisi halutulla tavalla, tarvitaan vielä Pyhän Hengen (Holy Spirit) läsnäoloa ja toimintaa (presence and action): niiden sydämissä, joille usko on annettu, Pyhä Henki korjaa synnin aiheuttaman hävityksen (the ravages of sin) ainakin jossain määrin. Pyhä Henki myös tuottaa uskon (faith), joka siis on lahja, joka annetaan kaikille, jotka sen haluavat hyväksyä. Tämä usko on itse asiassa mielellemme paljastettua (revealed to our minds) tietoa Jeesus Kristuksen kautta saatavilla olevasta lunastuksesta ja pelastuksesta. Usko liittyy myös tahtoon (will), sillä se on "sinetöity sydämiimme" (sealed to our hearts), eli uskova on myös kiitollinen Jumalalle tämän pelastussuunnitelmasta. Sinetöimiseen sisältyy toimeenpaneva tahdon toiminto (executive function of the will), jolla uskova hyväksyy tarjotun lahjan ja sitoutuu Jumalaan, taipuen (conforming) tämän tahtoon.
Malli on siis varsin perinteisen (tai konservatiivisen tai fundamentalistisen) kristinuskon oppisisältö. Sen yhteys tietoteoriaan selviää seuraavasta: Kristillinen uskomus ei synny kristityssä vain normaalien kognitiivisten kykyjemme ansiosta, vaan se on yliluonnollinen lahja, jonka saa Pyhän Hengen toiminnan kautta. Pyhä Henki voi saada aikaan uskon evankeliumin totuuksiin (truths of the gospel). Näin muodostunut uskomus on Plantingan mukaan oikeutettu, eikä uskova välttämättä edes pysty lahjana saamaansa uskomusta hylkäämään, sen jälkeen kun on sen hyväksynyt. Tämän lisäksi uskonnollisten uskomusten muodostamiseen liittyy vielä toistaiseksi mainitsematon (ja erityisesti tietoteorian kannalta tärkeä) tekijä, johon on syytä perehtyä seuraavaksi.

3.2 Sensus divinitatis ja asianmukainen toiminto

Plantinga puhuu eräänlaisesta "kuudennesta aistista", josta Calvinia seuraten hän käyttää nimitystä sensus divinitatis tai jumaluusaisti (sense of divinity). Perusajatus on, että ihmisillä on paremmin tai huonommin toimiva, synnynnäinen aisti, jonka avulla hänellä on kyky tai mahdollisuus (capacity) tulla tietoiseksi Jumalasta.

Sensus divinitatis on taipumus tai joukko taipumuksia muodostaa teistisiä uskomuksia erilaisissa tilanteissa, reaktioina sellaisiin olosuhteisiin tai ärsykkeisiin, jotka aiheuttavat tämän jumaluusaistin toiminnan. 

Plantingan mukaan jumaluuden voi aistia vaikka vuoren rinteeltä luonnon upeita maisemia ja mittasuhteita ihaillessaan, tai tehdessään jotain väärin ja tuntiessaan silloin Jumalan paheksunnan, tai muissa sen tapaisissa tilanteissa.
Jumalaa koskeva uskomus ei Plantingan mukaan kuitenkaan muodostu päättelemällä Jumalan olemassaolo vaikkapa luonnon suuresta kauneudesta, vaan se syntyy, koska uskomukselle "antaa aiheen" (is occasioned by) tuon kauneuden tajuaminen tai muut, sopivat olosuhteet. Plantingan mukaan jumaluusaistin toiminta muistuttaa aistihavaintoa, muistia ja a priori uskomuksia. Uskomus, joka syntyy spontaanisti näiden toimintojen vaikutuksesta, on perustava (basic). Sensus divinitatis toimii samalla tavalla, joten senkin muodostamat uskomukset ovat perususkomuksia, eivätkä siis muihin toimintoihin tai uskomuksiin nojaavia päätelmiä. Sekin on eräs ajattelun lähtökohdista.
Jumaluusaistin aiheuttama uskomus on asianmukaisesti perustava (properly basic) ja siten tiedollisesti oikeutettu, kuten vaikkapa näköhavaintoon perustuva uskomus, sillä uskova ei riko tiedollisia tai muita velvollisuuksiaan uskoessaan tällä perusteella.
A/C mallin mukaan uskonnollisella uskomuksella on myös tae, jos (ja vain jos) se on muodostettu tällä tavalla. Plantingan mukaan useimmat taatut uskomuksemme itse asiassa saavat takeensa juuri tällä tavalla, eli ne ovat perususkomuksia. Vain harvat uskomukset saavat takeensa siksi, että ne on muodostettu joidenkin muiden uskomusten perusteella. Kaikki perususkomukset eivät tietenkään ole taattuja, sillä ne saattavat olla vaikkapa väärin toimivien kognitiivisten toimintojen tuottamia. Mutta A/C mallin mukaan uskomus, joka on muodostettu siksi, että asianmukaisesti toimiva sensus divinitatis on sen aiheuttanut, on normaalisti taattu, koska tämän aistin tarkoitus on tuottaa tosia uskomuksia Jumalasta.

3.3 Seurauksia

Plantingan erikoinen kristinuskon puolustus siis perustuu seuraavaan ajatusketjuun: Tietoa on sellainen uskomus, joka on paitsi tosi, myös taattu — sillä siis on tae. Mutta tiedon tae on riippuvainen uskomuksen totuudesta. Jos siis A/C malli on tosi, eli maailma todella on sen mukainen, on kristillinen uskomus (yleensä) myöskin tosi, mikäli se on A/C malliin sisältyvän jumaluusaistin perusteella muodostettu. Jos malli ei vastaa todellisuutta, eivät tietysti kristilliset uskomuksetkaan ole totta. Plantingan mukaan mallin totuutta tai epätotuutta ei kuitenkaan voida filosofian avulla ratkaista, sillä hänen mielestään filosofia on tässä asiassa kykenevä vain raivaamaan esteitä ja vastaväitteitä kristillisten uskomusten tieltä.
	Oletettavasti kysymys, onko ihmisillä todellakin sensus divinitatis vai ei, jää vaille vastausta (ainakin tässä elämässä), kuten A/C mallin totuus yleensäkin.  Markus Lammenranta kuvaa Plantingan argumentoiman lopputuloksen näin:

Kiista näyttää ajautuvan pattitilanteeseen: ei supranaturalistisella [eli supernaturalistisella] teistillä eikä naturalistisella ateistilla ole kummallakaan ei-kehäisiä perusteita oman ontologiansa ja siihen perustuva[n] tietoteorian puolesta. Kummallakaan ei myöskään ole toisen ontologiaa ja tietoteoriaa vastaan mitään hyviä argumentteja, jotka eivät edellyttäisi oman ontologian ja tietoteorian totuutta.

	Vaikka näinkin perustavat kysymykset jäävätkin auki, uskoo Plantinga voivansa perustella teismiä varsin hyvinkin. Lammenranta summaa tilanteen (kuten hän sen näkee) seuraavasti:

[...] Plantinga on onnistunut esittämään metafyysiselle naturalismille todellisen haasteen, jota yhdelläkään vakavalla naturalistilla ei ole varaa sivuuttaa. Se tuskin kuitenkaan saa ketään naturalistia kääntymään supranaturalistiksi. Pikemminkin se voi synnyttää jonkinlaista pessimismiä: klassisen fundamentalismin [foundationalismin] kuoltua tietoteorialta näyttävät puuttuvan keinot perustavien metafyysisten erimielisyyksien ratkaisemiseen. Toisaalta, jos sattuu olemaan teisti, voi jälleen kävellä kadulla pää pystyssä.

4. Tämä ei ole tarinan loppu

Plantingan tietoteoria ja uskonnonfilosofia ovat melko vahvasti yhteydessä toisiinsa, jälkimmäisen ollessa edellisestä vahvasti riippuvainen. Hänen ajattelunsa tuntuu olevan vahvasti uskonnolle alisteista ja jotkut hänen käsityksistään — ei vähiten kristinuskon tiedollisesta asemasta — tuntuvat lievästi sanoen epäuskottavilta. Ongelmallisinta hänen tietoteoriassaan on sen subjektiivisuus, joka näkyy erityisen hyvin hänen esittämässään A/C mallissa, jonka voi hyväksyä vain sen jo valmiiksi omaksunut — mikä tarkoittaa kristityistäkin vain pientä osaa. Hänen teoriansa tuo tässä kuitenkin esiin ilmeisesti monia modernejakin tietoteorioita koskevan omituisuuden: niiden riippuvuuden ontologiasta. Tietoteoreetikot ovat ymmärtäneet tehtävänsä väärin, eivätkä ole ottaneet fallibilismia tosissaan. 
	Plantingan "Warrant-trilogia" ei ole tarinan loppu, vaan paremminkin sen alku. Tarina tulee jatkumaan pro gradu -tutkielmassani, jossa tulen luultavasti käsittelemään yllä mainittujen kysymysten eli kristinuskon tiedollisen aseman, Plantingan tietoteorian ongelmakohtien, sekä tietoteorioiden ja ontologian omituisen suhteen lisäksi naturalistista filosofiakäsitystä, joka saattaa tarjota uskottavammat vastaukset näihin kysymyksiin. Tutkielmani tullee siis käsittelemään varsin laajaa aluetta filosofian kentillä tietoteoriasta tieteenfilosofiaan ja metafysiikkaan, keskittyen kuitenkin uskonnonfilosofiaan, joka vaikuttaa eräänlaiselta laajojen, vastakkaisten näkemysten törmäyspisteeltä, jossa filosofisten käsitysten uskottavuus ratkaistaan, jos missään. Uskonnonfilosofia tarjoaa samalla opettavaisen näkökulman erilaisten maailmankuvien, ajattelutapojen ja filosofisten käsitysten sisään, jolloin ne näyttäytyvät mielekkäinä kokonaisuuksina — tästä syystä jopa täysin uskonnotonta näkemystä (kuten naturalistista filosofiakäsitystä) on järkevää lähestyä uskonnonfilosofian kautta.

Lähteet 

WCD: Plantinga, Alvin (1993). Warrant: The Current Debate. Oxford University Press.
WPF: Plantinga, Alvin (1993). Warrant and Proper Function. Oxford University Press.
WCB: Plantinga, Alvin (2000). Warranted Christian Belief. Oxford University Press.

Kirjallisuus

Clifford, William (2001). "The Ethics of Belief", teoksessa Stump & Murray (2001), s. 269 - 273, johon lainattu teoksesta William Kingdom Clifford, Lectures and Essays (New York: Macmillan, 1901), s. 163 - 176.
Gettier, Edmund (2002). "Is Justified True Belief Knowledge?", teoksessa Huemer (2002), s. 444 - 446. Alkuperäisjulkaisu samalla nimellä: Analysis 23 (1963): 121 - 123. 
Grayling, A.C. (Ed.) (1998). Philosophy 2. Further through the subject. Oxford University Press.
Huemer, Michael (Ed.) (2002). Epistemology. Contemporary Readings. Routledge.
Lammenranta, Markus. (2002). "Vaatiiko usko jumalaan perusteita? Timo Koistinen, Usko ja tiedollinen oikeutus". Kirja-arvostelu. niin&näin numero 32, kevät 1/2002: 93 - 96.
Pollock, John L. & Cruz, Joseph (1999). Contemporary Theories of Knowledge. 2nd Ed. Rowman & Littlefield Publishing, Inc.
Steup, Matthias (1996). An Introduction to Contemporary Epistemology. Prentice-Hall, Inc.
Stone, M.W.F. (1998). "The Philosophy of Religion" teoksessa Crayling (Ed.) (1998), s. 267 - 350.
Stump, Eleonore & Murray, Michael J. (Eds.) (2001). Philosophy of Religion: The Big Questions. Uusi painos. Ensimmäinen painos 1999.